Два центральні значення поняття суб’єктивності та їх застосування в політичному контексті сучасної України - Бойко, Юрій Юрійович (Наукові записки НаУКМА. Філософія та релігієзнавство, 2024)
У цій статті висвітлено основні значення понять «суб’єкт» і «суб’єктивність» у західній політичній філософії з метою локалізації їх у контексті сучасної України. Дискурси про Україну-як-суб’єкт проаналізовано з огляду на два суперечливі сенси суб’єктивності: (а) автономний і (б) залежний (belonging) суб’єкт. Оскільки ідея автономного суб’єкта в західній політичній думці тісно пов’язана з колоніальною ідеологією і практикою, цю концепцію слід замінити альтернативним поняттям історичного, залежного суб’єкта, який формується політичним режимом, до якого він належить. У статті стверджується, що поняття «залежний суб’єкт» адекватніше відображає політичні практики субʼєктивування, адже воно фіксує фактор належності до спільноти й передбачає етичну, нормативну дію політичного цілого щодо субʼєкта-частки. Перший систематичний вжиток слова суб’єкт Аристотелем (to hupokeimenon) ґрунтується на дієслові «належати» (hupokeimai), від якого також походить латинське civis (громадянин). Відповідно, справжня «автономія» субʼєкта полягає в можливості обирати свою «належність» і брати участь у політичній спільноті, яка переосмислює та змінює власну інтелектуальну традицію. В цьому випадку історичність субʼєкта не означає доленосну й сингулярну Історію, а радше множинність історій, які надають значення та цінність своїм субʼєктам. Єдиним способом активної суб’єктивації є процес саморегульованого виховання — формоутворення, формування соціального суб’єкта всередині спільноти. У випадку України це насамперед означає, що політична влада має генеруватися локально через громадянські інституції і групи, які відіграють нормативну роль у суспільстві. Лише коли освіта та політична організація стають res publica, суб’єктивація може бути емансипативною практикою, як це задумували теоретики Просвітництва.