Особа і діяльність Святого Духа в монашому житті і творах пізньої античності - Розумна, Юлія Валентинівна (Наукові записки НаУКМА. Філософія та релігієзнавство, 2025)
Доктрина Трійці, щодо якої точилися запеклі дискусії протягом IV століття, є одним із ключових учень християнської церкви. Дослідники здебільшого зосереджуються на теоретичних положеннях та історичному розвитку цього догмату. Однак, на думку християн, Бог є живим і є не просто поняттям, а Особою. Тож було цікаво побачити, як цю теоретичну ідею Бога розуміли та реалізовували у практичному житті, у житті святих людей, які в ідеалі мають тісний контакт із Богом і особливо зі Святим Духом, який став більш присутнім і активним у житті церкви після П’ятидесятниці. У цій статті досліджено сприйняття третьої Особи Трійці та Його ролі в житті аскетів у таких грекомовних творах, як анонімна «Історія єгипетських ченців» (400), «Історія Лаузіака» (419/420) Палладія та «Історія сирійських ченців» (440) Феодорита Кирського. Тут розглянуто, як ці автори описували життя подвижників і їхні стосунки зі Святим Духом і як ці стосунки розуміли самі ченці. Зокрема, було досліджено роль благодаті Духа в надприродному житті подвижників, як Бог «використовував» подвижників як знаряддя спасіння всіх людей, зв’язок між благодаттю Духа та діями людини в процесі спасіння і ставлення подвижників до єретиків і язичників. Незважаючи на те, що, як ми виявили, вони підходили до Святого Духа як до живої Особи, а не як до раціональної концепції, було досліджено, чи вчення про Духа «просочилися» в літературні життєписи святих і яким способом.